Веселин Ханчев
Знамето на батальона

chitanka.info

Оттеглиха се немците в Куманово.

По стъпките им ден и нощ вървим.

Небето черно от барута стана,

а пътищата се покриха с дим.

Червена кал полепва по ботушите,

тежи в дъжда войнишкия шинел,

но ние все вървим, в стрелбата вслушани.

Залягаме. Пълзим по колене.

Небето ниско мините раздират.

Не дишаме. Лежим. Ръцете — в кръв.

Внезапно се изправя командирът

и хвърля се пред батальона пръв.

И първи го повалят посред мрежите.

Долазваме, но той мълчи. Убит.

Шинела — скъсан. В джоба му — бележник,

от смъртоносния куршум пробит.

— Вземете го! — прошепва бързо някой.

От него пада снимка на дете.

Изтрита снимка, а говори в мрака.

И надпис има, но не се чете…

Така лежим с портрета на убития.

Какво ни спомня той, защо мълчим?

Внезапно скача редникът Димитър

и вика в тъмнината: „Да вървим!“

И вдига над главата си портрета.

Едва се виждат детските черти.

И ставаме. Ракетите ни светят.

Настръхнала стоманата лъщи.

И първи батальон на нож изскача,

и хвърля се към немците, напред,

където като знаме посред здрача

върви с бойците детския портрет.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.